Sve je počelo 4. jula 1862.g. u viktorijanskoj
Engleskoj, jednog „zlatnog poslepodneva“ (kako piše u uvodnoj pesmi). Na izlet
čamcem krenulo je iz Oksforda malo društvo koje su činili Čarls L. Dodžson,
mladi profesor matematike na tamošnjem univerzitetu, njegov prijatelj Robinson
Dakvort i tri dekanove kćeri. Plovili su rečicom Isis, pritokom Temze. Jedna od
putnica, imena Alisa Lidel, zatražila je od Čarlsa da im priča neke priče. U
pauzi za (naravno) čaj, mladi je profesor počeo svoju povest o čudnim
doživljajima devojčice koja je pojurila za belim zecom i upala u zečiju rupu.
Alisi, koja je tada imala 10 godina, avantura se toliko dopala da je i na par
sledećih izleta tražila od Čarlsa da nastavi istu priču. Konačno je zamolila da
pripovedač sve što je rekao i zapiše kako bi ona mogla da to čita kad god joj
se prohte. Nemajući kud pred navaljivanjima male obožavateljke, Dodžson je dao
obećanje da će se posvetiti pisanju koje mu nije bilo strano jer je već par
godina redovno objavljivao članke pa i jednu knjigu. Ispunjenje obećanja je, istini
za volju, kasnilo pa je Alisa dobila rukom ispisanu i ilustrovanu knjižicu od
90-tak strana tek krajem 1864. godine. Naslov joj je bio „Alisine avanture
ispod zemlje“. Dodžsonovim mukama tu nije bio kraj - njegovi prijatelji koji su
znali čime se bavi nagovorili su ga da potraži izdavača i svoje delo objavi kao
pravu knjigu. Priča je, prepravljena i proširena, objavljena 1865.g. pod
promenjenim naslovom „Alisa u Zemlji čuda“ i to, na insistiranje pisca, upravo
4. jula. Autor se potpisao pseudonimom Luis Kerol a ilustracije je nacrtao Džon
Tanijel. Knjiga se, na ne malo čuđenje pisca i izdavača, izuzetno dopadala deci
pa je sedam godina kasnije, 1872. Kerol objavio i svojevrsni nastavak, knjigu
„Kroz ogledalo i šta je Alisa tamo otkrila“ poznatu i kao „Alisa s one strane
ogledala“. Za „Alisa u Zemlji čuda“ vezana je i anegdota koja kaže da je knjiga
nekako došla do kraljice Viktorije kojoj se vrlo dopala pa je poručila autoru
da ne bi imala ništa protiv ako bi joj posvetio svoju sledeću knjigu. Ovakva
poruka nije se smela niti mogla ignorisati pa je autor ubrzo poslao svojoj
vladarici knjigu koju joj je posvetio - reč je o stručnom delu pod naslovom
„Elementarna rasprava o determinantama“.
![](https://lh3.googleusercontent.com/blogger_img_proxy/AEn0k_vq0XYB2a7Q9DqA0uyW1iznOndK1J_jGLQNRJMIlhDqH27z5QF5lv27-qv7csWS5dV6pPgcmNtjn9A-5u9oHAOVYM59pxvDitu0ew=s0-d)
Dodžson/Kerol
(rođen 1832.) je predavao matematiku u Oksfordu; školovao se za sveštenika ali
se nije zaredio zbog svoje plahe naravi i govorne mane (mucavosti; legenda kaže
da je ptica Dodo postala junak „Alise“ zato što je autor imao problema sa
izgovaranjem svog prezimena, što se najčešće svodilo na ponavljanje slogova
’Do-do’). Profesor je bio veliki ljubitelj dece, posebno devojčica. Dopisivao
se sa mnogo njih a voleo je i da ih fotografiše. Ovo njegovo interesovanje
rezultiralo je i kasnijim neugodnim tekstovima u kojima je bio optuživan (mada
bez konkretnih dokaza) za seksualne nastranosti i pedofiliju. Prisno prijateljstvo
Dodžsona/Kerola i porodice Lidel, započeto još 1855.g. a naglo je prekinuto
1863.g. Iako je Dodžson/Kerol posle šest meseci ponovo počeo da dolazi u dom
Lidelovih više nije bilo one stare bliskosti pa je i prijateljstvo zamrlo.
Pravi razlog za raskid nije poznat pošto iz Dodžsonovih dnevnika nedostaju
stranice sa zapisima iz tog perioda. Skorašnji pronalazak dela tih stranica
sugeriše da je matematičar bio osumnjičen za udvaranje nekoj ženskoj osobi iz
porodice koju su zvali Ina – to, pak, nije Alisa, već ili njena starija sestra
ili njihova majka ili guvernanta. Znano je da su drugovi zamerali
Dodžsonu/Kerolu zanimanje za devojčice i njihove fotografije (mnoge je sam
slikao a na nekima od njih deca su bila
naga) ali su prihvatali da je u pitanju ne seksualna već čisto estetska
opčinjenost. Dodžson/Kerol se u svom životu bavio matematičkim i logičkim
problemima, politikom i literaturom.
Članke je počeo da objavljuje polovinom 1850-tih a 1856. je štampao, pod
pseudonimom Luis Kerol, i poemu „Voz“; posle knjiga o Alisi objavio je 1876.g.
’fantastičnu nonsens’ poemu „Lov na Snarka“. Poslednje delo mu je dvotomni roman
„Silvia i Bruno“ objavljen je 1892-3. godine. U starosti njegovo zdravlje, koje
je čitavog života bilo krhko, pogoršano je jakim migrenama a postoje indicije
da je imao i epileptične napade. Uprkos slavi i poštovanju koje je uživao nije
menjao svoj skromni i povučeni način života. Umro je 1898.g.
Alisin
život je tekao u granicama očekivanog – u 28. godini se udala, postala majka
tri sina od kojih su dvojica poginula u I svetskom ratu; ostavši udovica
posvetila se društvenom radu; umrla je 1934. u 82. godini.
Bez
obzira na sve kontraverze oko ličnosti autora, knjige o Alisu preživele su
svoju epohu i postale jedna od prepoznatljivih ikonografskih odrednica kako visoke
tako i popularne kulture XX veka. Knjige su bile predložak za više pozorišnih
predstava, filmova i TV serija; nemoguće je pobrojati posvete, aluzije i
parodije ovih knjiga u drugim umetničkim delima. Mada se, generalno, svrstava u
literaturu za decu, „Alisa u zemlji čuda“, kao okvirni naslov za oba dela, uveliko
prerasta tu odrednicu. Knjiga o neobičnim životinjama i bićima i bizarnim
situacijama, sadrži u sebi raznorodne elemente, od slobodne i neobuzdane
fantazije, lekcija koje su se tada učile u školi i popularnih priča, ’uvrnutih’
pesama, do aluzija na ljude koje su Alisa i Kerol poznavali. Priču prevashodno
određuje konstantno izneveravanje zdravorazumske logike uzrok-posledica,
odnosno konfrontiranje suprotnosti (malo-veliko, veselo-tužno, živo-neživo),
što za posledicu ima gubljenje osećaja sigurnosti kod čitaoca i stvara
atmosferu u kojoj je bukvalno sve moguće i verovatno. Apsurd i kalambur
pojavljuju se kao efektna sredstva za izazivanje smešnih situacija ali i za
poučavanje o nekim od krucijalnih istina življenja. Kvaliteti „Alise“ nisu
promakli ni odraslijim čitaocima sposobnim za otkrivanje logičkih problema i
dilema; ništa manje nisu izazovne ni jezičke egzibicije, kovanice i
višesmislenosti. Otuda ovo delo uživa trajni ugled i u krugovima literarnih
sladokusaca. Rečju, „Alisa“ je knjiga za sve uzraste i sve prohteve – od onih
najjednostavnijih, koji traže zanimljivu priču, do najzahtevnijih, zainteresovanih
za dublje istine. To je knjiga kojoj se treba vraćati jer se u svakom čitanju
otkrivaju novi nivoi značenja.
(2012)
0 komentara:
Постави коментар