![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEg1JrtcKYq6GLIghpGP44A5y4tJI_io_5oUf0Exhb_7oF36FpnkaZPl3aCXHtUHE3G-PzkGzT4cxjhzrpmjL7FuZeEwPE-QqxGrgJDaDURmRz1e6uDjE8IbVi9ZlTvOCr9_sCQm047YfSUDgrN0TyTLlsuiWuM9gGVq-Wz9O99FnrSo_v-DIBr0ogvLRuI/w232-h333/Majstor-koji-gradi-svetove-i-gospodari-pricama-90219.gif)
Među mnoštvom nerazrešenih tajni koje obavijaju
ovaj svet je i ona koja se tiče Književnosti. Bez obzira na mnoštvo
učenih teorija i analiza magija Literature i dalje ostaje nerasvetljena.
Stoga su i svi recepti za pisanje knjiga jednako (ne)efikasni koliko i (ne)dovoljni
da bi neko postao pisac i stvorio valjano delo. Mnogi autori čitav svoj život
tragaju za sigurnim načinom da se napiše prava, ubedljiva, mudra, emotivna
knjiga ali... Ali, biće da pouzdanog recepta – nema jer je ona „prava“ knjiga
više od pukog zbira svojih elemenata koje će kritičari i teoretičari prepoznati
u njoj. Naravno, sva muka oko pisanja neće obeshrabriti pisce da stvaraju
privučeni neodoljivim zanosom građenja svetova, sudbina i emocija; ista ta
trajna muka neće odvratiti ni one željne da nauče spisateljski „zanat“ kao
polaznici svakovrsnih kurseva „kreativnog pisanja“. Konačno, ni
teotetičari neće odustajati od analiza i sinteza Literature; konačno i na
kraju, neće odustati ni čitaoci privučeni tim vrtoglavim sjajem pisane reči
koji oduzima dah.
U
čitavoj biblioteci knjiga o spisateljskom zanatu, među rutinskim,
deklamatorskim „kuvarima“ koji daju recepte za dobru knjigu ili onima koje samo
dodatno mistifikuju čin stvaranja ne nudeći nikakvu pouku, odskora postoji i jedan
pravi biser u (za sada) četiri toma koji su okupljeni ispod naslova „Akademija
za pisce“ a koje je majstorski priredio Đorđe Pisarev, po svemu
izuzetan pisac koji definitivno ima šta da kaže na ovu temu. Prvi tom-udžbenik
ove „Akademije“ nosi naslov „Mašine za čitanje“ (2021), drugi je „O
stanovnicima biblioteke“ (2022) a dva najsvežija iz 2023. godine su „Od
radionice čitanja do kursa kreativnog pisanja (profesori književnosti i pisci
kao učitelji čitanja i pisanja)“ i „Majstor koji gradi svetove i
gospodari pričama (ko, kome, kako i zašto piše)“. Pisarev je stručno i mudro
knjige sazdao od mnoštva citata brojnih relavantnih teoretičara i
pisaca-praktičara u kojima oni govore/pišu o gradnji priča, načinima kako se to
može uraditi kao i o načinima čitanja i spoznaje knjiga – jer se pisanje i
čitanje ovde ne odvajaju, oni ne postoje jedni bez drugih, pisci su strasni čitaoci
a čitaoci oni koji tim činom upotpunjuju delo. Na početku ili na kraju knjiga Pisarev
u svojim tekstovima lako i vrcavo otvara dilema i svodi utiske, daje naznake
mogućih odgovora na krucijalna pitanja čitanja ali je to uvek bez definitivnih,
ultimativnih zaključaka/recepata/zakonitosti jer Književnost je živ
organizam, sklon nepredvidivom rastu i razvoju (što samo povećava njenu
neodoljivost). Stoga su pouke pisaca svojim čitaocima i kolegama po peru koliko
mudre i instruktivne toliko i otvorene za osporavanje i ignorisanje kako i
treba da bude jer Književnost se ne može meriti u dužinu ili visinu,
niti ima definisanu gramažu sastojaka koji se mešaju, kuvaju ili peku da bi se
napravio ukusan kolač.
Naravno,
kao i svaki seriozni priručnik ili vodič kroz svetove Literature, i u
ovome će se naći zapisi koji se bave okruženjem u kome Književnost
nastaje, podrškom ili ignorisanjem knjiga, smislom, postojanjem ili
nepostojanjem književne scene i tržišta knjiga (ne zaboravlja se ni žalosno
stanje na domaćem terenu), odnosno promišljanjima pisaca o svom „zanatu“ kome
su se posvetili, sabiranju svim muka i radosti koje im je pisanje donelo –
pored citata velikana svetske književnosti u ranijim knjigama, četvrti tom „Majstor
koji gradi svetove i gospodari pričama“ čine nadahnute, samosvesne,
sentimentalno-melanholične, katkad humorno intonirane ispovesti naših pisaca-savremenika,
od Milisava Savića, Vladislave Gordić Petković, Vladimira Pištala, Save
Damjanova preko Gorana Raičevića, Mihajla Pantića, Vladimira Gvozdena,
Zorana Đerića, Gorana Gocića do Gorana
Stankovića, Slobodana Zubanovića, Laure Barne, Milovana Marčetića, Nine
Živančević, Aleksandra Gatalice i Vuleta Žurića. Upoznajući ove
spisateljske autoportrete budući pisci kao i sadašnji čitaoci otkriće kako se
stvaralački odrasta, uči, muči, „peče zanat“ i stasava.
Pisarevljeva
„Akademija za pisce“ naslanja se na tradiciju pravih, antičkih akademija
koje su svoje polaznike, kroz žive i podsticajne razgovore a ne suvoparna
predavanja, vodile od zapažanja, definisanja problema do samostalnog izvođenja
zaključaka baziranih na invenciji i talentu. I kao što su antičke akademije
stvorile valjane filozofe i ova višetomna novomilenijumska akademija otvoriće mnoštvo vidika budućim
ozbiljnim piscima koji neće oponašati obrasce i uzore već tragati za novim
putevima, senzacijama i emocijama. Oni koji, pak, nemaju ambicije da postanu
piscu naći će u ovim tomovima mnoštvo mudrih i vrcavih ispovesti u kojima će
uživati i često im se vraćati po još neki savet i pouku.
(„Dnevnik“,
2024.)