Stanislav Lem (1921-2006) jedan je od najznačajnijih
pisaca naučne fantastike; njegove knjige
probile su ideološke blokade “Hladnog
rata” i zasenile američku publiku (čak toliko da je jedno vreme „proturana“
priča da se iza ovog imena, u stvari, krije moćni kompjuter Lunar Excursion Module – LEM).
Ipak, argumentovani stavovi iz njegove studije “Fantastika i futurologija” (1973), pre svih
da je američka naučnofantastična proza
1950-tih i 1960-tih „beznadežan slučaj sa
izuzecima“ od „celih“ 1% produkcije, toliko su naljutili kolege po peru da su
ga izbacili sa mesta počasnog člana Udruženja
američkih pisaca naučne fantastike; tek zalaganjem nekolicine autora, na čelu
sa Ursulom Legvin, Lemu je vraćeno članstvo,
čime su, makar i posredno, priznate
i njegove tvrdnje. Lem je naučnu fantastiku počeo da objavljuje
1946. g. isprva pisanu po važećim socrealističkim kanonima.
Odmak od obrazaca počinje
zbirkom priča “Zvezdani dnevnici Iljona Tihog” (1957) posle koje će uslediti
zapažene knjige “Invazija sa Aldebarana” (1959), “Memoari pronađeni u kadi” (1961), “Solaris” (1961), “Nepobedivi”
(1964), „Kiberijada” (1965), “Glas
gospodara” (1968), „Kongres futurologa” (1971), “Uviđaj” (1982), „Fijasko“ (1986), “Mir
na Zemlji” (1987). Knjigama “Savršeni vakuum” (1971), “Imaginarna
važnost” (1973) i “Biblioteka XXI
veka” (1986), u kojima piše prikaze nepostojećih-nenapisanih filozofskih i
naučno fantastičnih knjiga, Lem je zaslužio
da ga nazovu “Borhesom za Svemirskog
doba”. U
knjizi “Summa
technologiae” (1964) Lem pronicljivo razmatra neke aspekte budućeg
razvoja nauka (kibernetike, egzobiologije). Jednako
su važne i sjajne studije
“Filozofija slučaja” (1968) i pomenuta
“Fantastika i futurologija” (1977) u kojima
se bavi teorijom književne recepcije i recenzije.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEif52ciiCKJmQWU3NKV2yTdZuSyOQbUoX0huR3hPwHFsTDcTtNOLmXr6W1Kqcgx0z2fPiZk5jpyEXRFaQ5C76KAax-bVNlL930o7XB98Q415QaZ3pJ4z5o4cDcBJSXs_0XAFDGRC8g3R3w/s320/solaris_vv-2.jpg)
Lem
svoj roman ispisuje škrto, gotovo uzdržano, bez mnogo afektacija i
stilističkih ukrasa odnosno bez melanholično/sentimentalnog patosa što mu
dozvoljava da bude bolno neposredan i precizan ali bez protežiranja određenih
teza i zaključaka. I posle više od pola veka od originalnog objavljivanja “Solaris” pleni nešablonizovanim stavom
i intrigantnošću ideja, ostajući jedno od trajnih remek-dela naučne fantastike
ali i svekolike Literature.
(“Dnevnik”, 2016.)
0 komentara:
Постави коментар