![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEi6HB3p7IbmLbBZTLdeuoQz5qRkUDx8r3_pRqfJiyKMsEgulb5rR31sZvmOjCNsWYwq-N1iCmhUefEKKVanBNHv0-GQ2s4uiI9WqDD9mMxvg4RQAZVvxoOuxD_XZAHwy6in5pe752OfpK4/s320/district+7.jpg)
Kakav god da je odgovor na pitanje, fakat jeste da „Distrikt 9“ dodaje ’slučaju’ vanzemaljci još jednu kockicu i razvija njihov status u naučnoj fantastici ali i u širem kontekstu popularne kulture XXI veka. Bića sa drugih planeta definitivno su prešla veliku put od kreatura koje plaše i prete do onih koje su u našoj (ne)milosti. Marsovci u Velsovom „Ratu svetova“ (1898) nisu znali za milost prema Zemljanima: ubijali su ih ’zracima smrti’, trovali gasovima ali i jeli. Od tada pa sledećih pola veka, a posebno od kraja 1920-tih, u eri jeftine, šundovske ’palp’ naučne fatnastike, vanzemaljci u raznim oblicima i dezenima, od ’malih zelenih’ do ’buljookih čudovišta’, harali su Zemljom, palili i žarili, ubijali i terorisali čovečanstvo koje je moralo da se brani, a često je bilo i na ivici nestanka. Mašta bezbroj pisaca, strip i filmskih scenarista upinjala se da smisli što strašnije ’alijene’ sa svakojakim moćima koje će, ipak, hrabri momci pobediti. Ponekad su, istina, vanzemaljci uspeli da pobede kao u romanu Džeka Finija (1955) i filmovima „Invazija kradljivca tela“ (1956, 1978, 1993; da sramota bude veća u pitanju su bile spore koje su zaposedale ljudske umove i tela a ne neko sa kim bi se podelio staromodni megdan-dvoboj), ali je, u celini gledano, Zemlja dobijala ratove (čak i kad je gubila neke bitke). Među opasnije vanzemaljce koji prete ljudima svakako spada „Tuđin“ iz filmskog serijala i istoimenog romana Alana Din Fostera iz 1979. (ali, pravdoljubivi bi gorko rekli: pobedili bi mi njih ’glatko’ da nema izdajica u našim redovima); ništa manje opasne nisu ni bube iz romana „Zvezdani jurišnici“ (1959) Roberta Hajnlajna po čijim motivima se i dalje snima serijal svemirsko-borbeno-oslobodilačkih filmova.
Ipak, susreti sa vanzemaljcima nisu uvek morali da budu ratoborni; film „Bliski susreti treće vrste“ (1977) najčešće je pominjani primer ovakvog druženja; poznavaoci naučne fantastike, međutim, sećaju se i novele „Srce zmije“ (1959) Ivana Antonoviča Jefremova, koja mnogo pre zapadnih kolega opisuje kratki susret ljudi i inteligentnih bića u beskrajnom svemiru, prepun međusobnog poštovanja za tako retku pojavu kakva je život i to inteligentan. Drugačije se ponašaju i vanzemaljci u romanu „Pikinik kraj puta“
Нема коментара:
Постави коментар